Előjáték:
                                                Papírhajó

 Itt, vagy akárhol máshol. Valahol Európában. Vagy inkább csak arra felé menet. Ülök egy kávéház teraszán. Igazi balkáni hangulat. Olyan hely ahova azok járnak, akik szeretik a kényelmes, kitaposott cipőket, meg a lezser, sportos öltözetet. Meg ha nem szeretnék, akkor sem telne többre. Ahol az ember nyugodtan felteheti a lábát a másik székre ha akarja, és széjjelköpködheti a szotyolát.
Nyári reggel. Talán a legelső ebben az évben. Az az idő, amelyik még abban az emberben is vágyat ébreszt valami jobbra, szebbre, aki már rég letett minden reményről.
Hangulata van ennek a helynek. A régi és az új keveredése. Az egyszázados, vastag falú, régi vágyakat és álmokat őrző, jobb korra szánt, és nem sok jót megélt házak, alattuk pedig a nyüzsgő XXI. századi élet, egymást kergető kocsisorokkal és fáradt arcú, siető emberekkel.
Az úton kocsi fékez. Benne gazdag anyuka ül. Mellette elkényeztettett csemetéje. Iskolába igyekeznének éppen. Gazdag anyuka ideges, mert nem kapott közelebb parkolóhelyet és így most gyalogolni kénytelen. Ez látszik a mozdulatán ahogy kicsapja az ajtót. Kilép, cipője alatt egy eldobott műanyag pohár reccsen. Félrerugja. Ez a mozdulat még a régi, otthonról magával hozott, nemigen illik a sminkhez, és a cipőhöz sem igen. De az összhang hamar helyreáll. Csemete is kiszáll, mindkét kézzel csokoládét majszol. Az út szélén kopott ruhájú kisgyermek áll és nézi. Minden mozdulatát. Varázserő van abban a csokoládéban. Szeme kitágul, két kezét ő is a szája elé kapja, mintha utánozni akarná. Szinte vele együtt érez, vele nyel. Átéli legalább gondolatban a gyönyört, a szerzés és kapás és birtoklás édes illúzióját, az ízek fantasztikus orgiáját a nyelve hegyén, az egész testében. Az a csokoládé most az Egész Világ.
És mintha látnám lelki szemeim előtt a széles néptömegeket, amint a tévé varázsdoboza előtt ülve nézik a hosszúra nyúlt szappanoperákban szenvedő és szenvelgő gazdagokat, avagy a Nagy Testvér őrizte Valóság Show-k „kiváltságosait”, akárcsak a koldus gyerek a gazdag csemete csokoládéját.
Élet helyett álmok? Ha már nem jut más...jobb ez is mint a semmi. Mint a valóság sivatagja amiben élünk.
Félrefordulok. Az asztalon előttem egy könyv és egy újság. Ráérek gondolkozni melyiket válasszam a kettő közül. Ez a munkanélküliség egyik nagy előnye. Nem hajt és nem kerget senki. Van hát időm – mire is? – Gondolkodni?!...
Az újságba unottan bele-bele lapozgat a szél. Mintha kíváncsi volna a „Nagy Élet” kis híreire: „Háború... Beiktatták tisztségébe... Leváltották... Betört... Baleset... Razzia...” Aztán úgy látszik elunja a dolgot. Becsapja az újság lapjait, fordul egyet és tovarohan. Úgy érzem mintha nevetne rajtunk.
„Könnyű neked” – gondolom egy kis méltatlankodással és nem kevés irigységgel a lelkem mélyén. – „Hiszen te szabad vagy! Azt teszed amit akarsz. Oda repülsz ahova kedved tartja.”
De azután én is a könyv felé nyúlok. Exupery Kis Hercege az. A könyv amelyik mindig, mindenkor ad valamilyen választ. Mert a sivatag mindenkinek utat mutat. Csak meg kell látni!
És elgondolkodom, egy csöppnyi keserűséggel a lelkemben, vajon mit is szólna a Kis Herceg hozzánk, ha kis bolygójáról újra visszatérne? Mit „fejlődtünk” ez alatt a fél évszázad alatt?...

*          *          *          *          *          *          *          *         *

Így kezdődött minden. Ebben a reggeli hangulatban. Valamikor, valahol Európában. 
Vagy arrafelé menet.
Talán a gondolataim súlya volt az ami odahozta az asztalhoz. Nem tudom. De egyszer csak ott állt. Nem volt már fiatal, de a gerince egyenes. Ruhája kopott, de tiszta. A szeme pedig, az valami egészen különös. Kék, mint a hegyi tó tükre, és olyan mély és átható, mégis annyira egyszerű és nyugodt pillantású, mintha világok átjáróit őrizné vele, akár az egyiptomi Szfinx.
Megkérdezte leülhet-e. Én természetesen bólintottam.
Mosolygott. Átérezte zavaromat. Egy koldus aki királyként viselkedik. Igen ritka ez manapság.
–   Látom, te is azok közé tartozol, akik nem tudnak megbékülni ezzel a világgal – szólt hozzám olyan természetességgel, mintha már ezer éve ismernénk egymást. És habár szentül tudtam, hogy ebben az életben még sohasem találkoztunk, lelkem mélyén mégis úgy éreztem, mintha valóban nem lennénk idegenek. De az észlény bennem tiltakozott.
–	Honnan tudod te azt? – kérdeztem.
–	Láttam ahogyan azt a kisgyermeket nézted.
–	És szerinted nem volt igazam?
– Abban amit gondoltál? Talán igen. De az élet nem egy sakktábla, amit feketére és fehérre lehet osztani. Az igazság sohasem ennyire egyértelmű.
–   Akkor szerinted helyes, hogy ilyen nagy különbségek vannak ember és ember között? Lehetőségek és életek között?
–  A lehetőség önmagában még nem sokat ér. Az értéke attól függ, hogy mire használod föl. Egy darab kenyér, amit egy éhezőnek adsz, életet menthet. Egy palota amit a saját kényelmed és védelmed érdekében emelsz, könnyen a fejedre dőlhet ha megremeg alatta a föld.
–  Csakhogy a föld nem remeg olyan sűrűn.
–  Mint ahogy egyesek szeretnék, ugye? – nevetett. De volt ebben a nevetésben valami mély szomorúság is. Aztán komolyabbra fordítva a szót, folytatta tovább. – Tudod, az ebben a világban a legnagyobb baj, hogy a legtöbb ember olyan célok felé fut, aminek semmi értelme sincs. Ha utolérik, csak még nyomorultabbak lesznek tőle. De még ennél is szomorúbb az, hogy ezt semmiképpen be nem ismerik. Csak vigyorognak bele a vak világba és pózolnak a többiek előtt, akik a nyomukban lihegnek, hogy: „Látjátok, én már elértem. Ez a csúcs! Ez a minden! Fogalmatok sincs milyen itt!” S hogy milyen? Pokoli. Feszengtél már szűk cipőben a tűző napon, a legrekkenőbb nyárban? Hát valami olyasmi ez is.
A lélek kétségbeesetten kínlódik a nem megfelelő ruhában és szerepben, az ízléstelen díszletek között, és nem tudja mi a baja. Az ember pedig kézzel-lábbal igyekszik, hogy megfeleljen. S minek? Mert elhiszi, hogy ez a boldogság. Méretes, ormótlan, vasból kikalapált pillangót kap a hátára, hogy cipelje, mikor ő csak arra a kecses, könnyű, csodás röptű, hímporos szárnyú, élő és eleven pillangóra vágyna. De bekötött szemmel és vaskalapáccsal kergeti, dühvel és kétségbeesetten, mikor az csak hálóval és szeretettel fogható. És ne adj isten, ha véletlenül mégis utoléri, mert rögtön elpusztítja azt. Így nem lehet pillangót fogni! Így nem lehet boldognak lenni! Ez a mi korunk baja: a bekötött szem és a vaskalapács.
Elhallgatott, de szavai még ott csapongtak a levegőben, mint fáradt szárnyú, eltévedt pillangók, melyek csak arra várnak, hogy valaki megfogja őket. Szinte félve szólaltam meg, nehogy megtörjem a varázst.
–  És akkor szerinted mi a teendő?
– Egyszerű. Le kéne venni a kötést a szemünkről és letenni kezünkből a vaskalapácsot.
–	Ez nem olyan egyszerű.
–  Egyeseknek bizony nem az. De vannak olyanok is, akik csak arra várnak, hogy valaki megszólítsa őket.
Egy percig hallgatott, aztán felém fordult újra. Olyan élesen és határozottan nézett rám, hogy úgy éreztem mintha átszúrna a szemével. 
– Emlékszel még arra a papírhajóra, amit gyermekkorodban hajtogattál? – S hogy látta nem jut rögtön eszembe, tovább mondta a régi történetet. – Beleírtad a kívánságodat és rátetted a Körözs vizére, hogy eljusson a tengerig. Emlékszel még mit írtál rá?
Ekkor már eszembe jutott. De a megdöbbenéstől nem tudtam szóhoz jutni. Honnan tudja ő ezt? De válaszomat nem várva meg tovább kérdezett.
–	Mit gondolnál ha azt mondanám, hogy az üzeneted eljutott a tengerig?
–	Nem hinném el neked, – feleltem.
– Igen. Nem hinnéd, mert már elfelejtettél hinni a csodákban. Gyermekkorodban még hittél bennük.
–   Az régen volt. Azóta sok minden történt. Sokszor megaláztak. A terveim sorra nem teljesültek. Bárhova mentem falakba ütköztem. A meg nem értés, a közömbösség, a butaság, a mindent magának akaró haszonvágy kőkemény falaiba. Szerettem és becsaptak. Álmodtam és kigúnyoltak. Hogyan tudnék hinni már akármiben is?
–	Milyen csoda kéne ahhoz, hogy újra hinni tudjál?
–  Talán ha megláthatnám a világ igaz arcát, el tudnám dönteni, hogy van-e még értelme a hitnek.
– Legyen hát! – szólt a vén csavargó, és kezét az asztalra tette. Mosolygott, mint a mágusok, rejtélyesen és mindent tudóan. Aztán végighúzta kezét az asztalon, és mint a színházban, mikor félrehúzzák a függönyt, kezének érintése nyomán egy másik világ nyílt ki előttem. És én, mintha ellenállhatatlan mágnes húzott volna, úgy zuhantam bele ebbe a világba.
Egy dombon álltam, mellettem mindenfelé sírok. Egy temető, csodálkoztam el, de mielőtt még jobban körülnézhettem volna, emberek kezdtek el gyülekezni körülöttem. Furcsa arcok: ijedtek, szenvedőek, reménykedőek. Mintha vártak volna valamire. Mindenféle nyelven beszéltek és gesztikuláltak.
Aztán a szemben lévő dombon egy fény kezdett el derengeni. Különös fény. Nem jött sehonnan, mégis ott volt. És egyre erősebben és erősebben világított. Mágikus ereje volt ennek a fénynek. Lelket átvilágító, életet felkavaró, földöntúli ereje. Mintha minden érzést egyesített volna magában, amit ember csak érezni és felfogni képes. Mintha minden gondolat ott lüktetett volna benne, amit csak kigondoltak valaha is a világ teremtése óta.
Térdre rogytam mint sokan mások is. Szerettem volna sírni, de nem jött könny a szememből – rohanni a fény felé, de nem vitt a lábam.
Egyszer csak láttam, hogy ott áll mellettem az öreg csavargó. De már nem ugyanaz, mint ott a körözsparti kávéház teraszán. Úgy állt ott, olyan fenségesen, mint egy király. Fehér, egyszerű tunika fedte a testét, de az arca fénylett, és nem volt rajta semmi nyoma a kornak.
–	 Tudod-e hol vagy? – kérdezte tőlem.
–	 Nem, nem tudom.
–  Ez itt az Olajfák Hegyének nyugati lejtője. Az pedig ott szembe a Templom Hegy. A hegy, amely sok prófétát és csodát látott már mióta itt áll. És megélt bizony számtalan szomorú és siralmas időszakot is. A hegy, ahol a zsidók hite szerint Isten visszatér a földre. Látod, azért épült ide ez a temető. Akik ide temetkeztek, azok hitték, vagy legalábbis reménykedtek benne, hogy az Utolsó Ítéletkor közelebb lesznek a feltámadáshoz. A két hídhoz, ami majd elvezet Istenig. És íme, az Idő elérkezett!
És valóban, a völgy fölött megjelent a két híd. Az egyik vasból készült, fémes, erőt sugárzó és hideg. A másik papírból való, könnyű és lebegő, akár a gondolat. Az emberek pedig elindultak tolongva, egymást taposva, a legtöbben mind a vashíd felé. Csak egy pár szerény vándor vette az útját a papírhíd irányába.
–   Íme a világ igaz arca! – szólalt meg újra az öreg csavargó. – Itt a sírok között botorkáló élet, amott maga a Lét. Itt az álom a teljességről, amott maga a Megvalósulás. Ott a Valóság, itt a valóság árnyéka. S a kettő között a két híd. A vas és a papír. Te melyiket választanád?
–	 Hiszen a vas erősebb, nem?
–  Úgy gondolod? Nézd Heródes híres templomát! Csupán egy fal maradt mára belőle. És hová tűnt Salamon dicsősége?... Mi a fontosabb? A kőoltár köve, amelyen Ábrahám fel akarta áldozni fiát, vagy Isten parancsa, mely megakadályozta ezt?... Mohamed ég felé repülése, vagy a repülő lény amelynek a hátán utazott?... Jézus lába nyoma, amelyet e szent helyeken hagyott, vagy az eszme amit hirdetett? Nézz jól körül! A vasat el lehet pusztítani. A terror gyűlölete lerombolhatja a legvastagabb acélvázból készült tornyot is. De a Gondolatot soha. Nézd és lásd! A két út között csak egy a járható.
És ahogy arra néztem láttam, hogy a tömeg súlya alatt megroppan a vashíd, kettétörik, s darabjai csattanva zuhannak a mélybe, vele együtt a jajgató, segítségért kiáltozó tömeg. De nincs segítség annak, aki a múlandó anyagot választja a múlhatatlan Gondolat helyett.
Ez a világ igaz arca. Út embertől Istenig csak a gondolat papírhídján át vezet.

*          *          *          *          *          *          *          *          *

Kinyitom a szemem. Körülöttem minden a régi. Emberek sietnek fáradt arccal a reggeli napsütésben különböző dolgok után. Talán észre sem veszik, milyen csodálatosan fényes ez a reggel. Talán meg sem látják a fent szálló, boldogan trillázó madarakat. Talán nem is tudják milyen az: boldognak lenni. Lehet, hogy nem is találkoztak még soha a vágyakat beteljesítő, könnyű röptű, hímporos szárnyú, csodálatos pillangóval. Vagy ha igen, agyonütötték egy vaskalapáccsal.
Az öregúr széke felé nézek. Üres. Uramisten, lehet, hogy csak álmodtam az egészet? Hallucinálok talán? Az egészből semmi sem igaz?
De egyszer csak az öreg csavargó helyén meglátom a papírhajót. Azt a régit, amit valamikor útnak indítottam a tenger felé. Gyorsan utána kapok és kibontom. Benne a régi üzenet, gyermekes írással megírva, úgy ahogy akkor akartam és éreztem, amikor még hittem a csodákban:

                     „Szeretnék Ember lenni!”

*          *          *          *          *          *          *          *          * 

Így kezdődött minden. Ebben a reggeli hangulatban. Valamikor, valahol Európában. Vagy arrafelé menet.
És rájöttem, hogy nincsenek csodák. Csak dolgok vannak, amiket nem értünk.
Varázslók vagyunk, akik eldobták a varázspálcájukat, mert azt hitték, hogy a két kezük elég erős ahhoz, hogy megfelelő világot teremtsen. De azt hiszem, hogy ez nagy tévedés volt.
Elvesztünk a technikai világ bűvöletében, az anyag imádatában. De néha mégis megesik, hogy egyszer-egyszer, egy óvatlan pillanatban szembetalálkozunk saját gondolatainkkal – és ijedten elfutunk előlük. 
Mert hogyan is volna lehetséges ez?!
Egyszerűen.... Így!
Isten az embert saját képére és hasonlatosságára teremtette. Vagyis nekünk adott minden tudást és képességet, amivel Ő Maga rendelkezik. Így a teremtő erőt is.
A világunk azért olyan amilyen, mert ilyennek akarjuk.
Mert nem akarunk már álmodni, csak akarni.
Nem akarunk teremteni, csak termelni.
Nem akarunk vágyni, csak elérni.
Hogy mit? Magunk se tudjuk. De ez nem is érdekes. Hiszen már rég nem a részvétel, csak a győzelem a fontos. Hogy Min, Kin, és Miért? Legkevésbé sem számít! A lényeg, hogy elsőnek érj a célba – ha a pokol is az.
Rajta hát! Menjünk! ... De akinek mégsem annyira sürgős, álljon meg egy percre és utazzon el velem. Valahova, az álom és valóság határán, ahol a képzelet alakot ölt, s a szilárdnak hitt forma képzeletté válik. Oda, ahol az elveszett varázspálcát hűen őrzi még az Idő és a Tér mélye.