Hatodik mese:
                                                   Égi Vándor

A Rózsa most már kezdett egészen összezavarodni. És amikor összezavarodott, nagyon csúnyán tudta ráncolni a szirmait.
– Tehát szerinted, ezen a csodálatos kék bolygón már csak a csavargók és koldusok között lehet találni értelmesnek nevezhető embert?
–   Ó nem, vannak még rajtuk kívül is. Sok barátom van lent a Földön akik szeretnek engem, és akiket én is nagyon szeretek. Ha akarod, bemutatlak közüllük egynek.
–   Ki ő?
– Írisznek hívják. Csodálatos ember. Nagy környezetvédő és természetgyógyász. Van egy története, amit mindenképpen meg kell hallgatnod. De ezt csak ő tudja elmesélni.
–   Jól van, menjünk.
És elindultak a Föld felé. Hajójuk csöndesen siklott a sziporkázó csillagok alatt, és egyszer csak teljes szépségében kibontakozott előttük a Kék Bolygó. Maga volt a csoda: felhőivel, hatalmas óceánjaival és rajtuk az oly sok titkot és álmot, mély, rejtélyes erdőket és szomorú, poros városokat magába foglaló kontinensek.
Írisz egy csendes kis tanyán élt, egy vadvirágos mező szélén. Nagyon megörült mikor meglátta őket. A Rózsát friss forrásvízzel, a Kis Herceget finom süteményel kínálta. Aztán mesélni kezdett.                                                                
*          *          *          *          *          *          *          *          *                    
Akkoriban éppen nagyon elegen lett mindenből. Az örökös bizonyítási kényszer, a siker hajszolása mindenáron, egy válveregető főnöki mosolyért: 
–   Mutasd, mennyit értél el? Ó, remek! – aztán hajtassz tovább. Nem is annyira a tele boríték, hanem inkább a ranglétra ködbe vesző magasságai ambicionáltak. Meg hát bemesélik neked hogy így kell. Most vagy fiatal! Most kell „megcsinálnod a karrieredet”, az egzisztenciádat.
Egzisztencia! És hol egzisztálsz? A lét melyik fokán? – kell bebizonyítanod, hogy méltó vagy a létre? – Hány papucsot adtál ma el? Sokat? Akkor élhetsz!
Mindez egészen természetesnek tűnik mindaddíg, amíg egy reggel arra nem ébredsz, hogy arcodon szélesre húzott ügynöki mosoly virít, hogy a feszültség még éjjelre sem tud meglazulni benned, hogy nem csak az életedet, hanem már az álmaidat is ellopták.
Aznap, mikor a tükörbe néztem, megijedtem magamtól. És ez az ijedtség egész nap nem múlt el. Nem tudtam odafigyelni az ügyfeleimre. Olyan kérdések kezdtek gyötörni hogy: – ki vagyok én?…és ki ő?…és egyáltalán kell-e neki ez a vacak, amit mindenáron rá kell sóznom? Úristen! Ez volt az utolsó csepp a pohárban. Eddig szentül meg voltam győződve, hogy az én általam árult termék az egyedüli út a menyrszág felé…És hátha mégsem?
Mondanom sem kell, aznap semmi sem ment. És ez nem javult másnap sem, és azután sem. Az eredményeim egyre rosszabbak lettek. A kollégáim nem tudták mi van velem. Pedig hát azon kívül, hogy egy percre, egy óvatlan pillanatban önmagammal szembenéztem – semmi.
De ez elég volt ahhoz, hogy a lábam alatt meginogjon a biztosnak hitt talaj. És minél jobban igyekeztem, minél inkább akartam titkolni, annál nehezebben ment.
Aztán Anna, egy segítőkész kolléganőm dobta oda a mentőövet. Azt mondta ki vagyok merülve, pihennem kell. És ez végül is nagyon igaz volt. Anna barátjának volt egy nyaralója egy nem annyira felkapott helyen (ő persze mindig tudta, kire vesse a szemét, szegény fiúkkal sohasem állt szóba ) és megbeszélte vele, hogy ideadják nekem a kulcsot. Most úgy sincs szezon, ők meg nemigen érnek rá lemenni.
Én pedig kapva kaptam az alkalmon. Gondoltam ez biztosan segíteni fog. Ott majd újra feltöltődöm energiával és elfelejtek…mit is?…gondolkodni?
Végül is nem így lett. De ezt sose bántam meg. Sem akkor, sem azután.
Ősz volt. Igazi vénasszonyok nyara. A levelek ezer színben pompáztak. A fakókék égen vándormadarak vonultak hosszú sorokban dél felé. Ők már tudták; mi még nem hittük el: – hogy tél lesz.
Az elhagyott halászfalucskában nem sok ember lézengett. Szórakozási lehetőség nemigen volt, igaz nekem nem is nagyon hiányzott. Délelőttönként kivonultam a tó partjára és megpróbáltam festeni. Valaha elég jól ment, de azóta nagyon elfelejtettem az ecsetkezelést. Vagy…talán egészen mást. Meglátni a tájban a képet: a hulló levélben a tragédiát, vagy a beteljesült valóságot!?
Így hát csak kínlódtam a vonalakkal. Volt hogy két napig festettem egy képet, aztán széttéptem az egészet. Pedig nem is volt rossz, csak éppen – hiányzott belőle valami.
Ott láttam meg őt. Ott ült a parton és úgy éreztem figyel. Pedig nem is nézett rám. A tó vizét nézte. A szeme pont olyan kék volt mint a tó. Tiszta és átható, és mintha belülről fénylett volna. Az arca hosszúkás, erős, jellegzetes, de mégis finom vonású. Olyan ember arca aki sokat és mélyen gondolkodik. Aki nem lép túl a dolgokon, hanem átvilágítja azokat. Hosszú, sötétszőke, símán hátrafésült haja mintegy keretbe vonta az arcát, kihangsúlyozva a belőle áradó tisztaságot és egyenességet. S a keze! – Ha olyan festő lettem volna amilyen nem leszek soha, rögtön megfestem.
Sokszor órák hosszat ült ott, mozdulatlanul. Egy darabig azért idegesített, mert úgy éreztem figyel. Nem lehetett nem észrevenni, hogy ott van. Ha háttal álltam neki akkor is világosan érzékeltem a jelenlétét. Aztán az zavart a legjobban, hogy úgy ül ott, mintha észre sem venne.
Egy nap, már éppen a tizedik vázlatomat téptem össze, és úgy éreztem az egész szabadság és pihenés dolog a legnagyobb ostobaság volt, amit valaha is elkövettem önmagam ellen, amikor egyszer csak megszólalt mellettem: 
   –   Mi nem tetszik benne?
Összerezzentem azt hiszem, hiszen olyan furcsa volt, hogy a lépteit sem hallottam és mégis ott van mellettem, és úgy beszél hozzám mintha már ezer éve ismerne. De túl mérges és fáradt és minden voltam ahhoz, hogy ezen most túlságosan fennakadjak.
–   Hogy mi nem tetszik? Minden! Olyan mintha egy óvodás gyermek rajzolta volna. Csak körvonalak! Semmi lényeg.
–  Ha többet akarsz, ne kívülről nézd, hanem belülről. Próbáld meg elképzelni mit érez a levél, amikor leull a fáról. Te mit éreznél ha levél volnál?                                    
–   Mit éreznék? Talán... szomorúságot?!                                                                
–   Nem vagy biztos benne?                                                                                       
–   De, azt hiszem igen. Szomorúságot, hiszen el kell múlnia.                                 
–  Vagy örömet. Hiszen úgy múlik el hogy feladatát beteljesítette. Egy nyáron át saját testén keresztül táplálta a fát. És most is csak azért kell lehullnia, hogy a földben a gyökerén keresztül beléolvadhasson. Mit gondolsz, nem volt csodálatos élete? És nem még csodálatosabb az elmúlása?                                                                                                          
–   Tehát te úgy gondolod, örül?                                                                                     
–   Szerinted?…                                                                                                              
–   Nem tudom. Talán.                                                                                                   
–   Fesd meg mind a kettőt!                                                                                           
És én megfestettem. A szenvedő, életét sirató levelet, mely görcsösen, magába visszacsavarodva szakad el a fától, – és a békéset és örömtelit, mely ezer színben pompázva hull le, mint egy nyitott tenyér, nem akar sem elvenni sem megtartani semmit. És rájöttem, vannak boldogan lehulló levelek, melyek nem lázadoznak a sorsuk ellen, hanem beteljesítik azt, és vannak boldogtalanok és szenvedőek, kik lehulláskor örvényt kavarnak maguk körül és könnyet fakasztanak a mindenségből. De lenne-e nélkülük költészet és zene és harmónia? Tudnánk-e az ő békétlenségük és lázadásuk nélkül, hogy mi az a béke és a csend?
Többet nem festettem. Nem volt rá szügség. Úgy éreztem megtaláltam a választ amiért ide jöttem. De az is lehet, hogy csak féltem tovább keresni.
Egy más világba léptem. Az életből a létbe, hol minden adott és nyitott és elérhető. Fényévnyi távolságra lendült tőlem minden ami eddig az életem volt. Mintha egy varázsgömbbe értem volna.
Hosszan sétáltunk a tó partján és együtt néztük a naplementét. Beszélgettünk költészetről, festészetről, filozófiáról, az emberiség nagy problémáiról, mindenről csak önmagunkról nem. Furcsa. Ha bárki mással találkozom ebben az elhagyott kis halászfaluban, az első kérdésem az lett volna: ki ő? mi ő? és mit csinált eddig? De itt ez fel sem merült. Mintha éreztem volna, hogy a válaszok sokkal súlyosabbak és nehezebbek lennének, mint amit tudni akarok. De azt is éreztem hogy szavak nélkül is – tudom őket.
És amikor elfogytak a szavak, csak ültünk a csillagfényes égbolt alatt és a csend többet mondott, mint amit bármilyen szó ki tudott volna fejezni. Nem kellett beszélnünk. Sem szerelemről, sem vágyakozásról. Ott volt. A békák brekegésében, a levegő vibrálásában, a térben ami végtelenné nőtt körülöttünk, és az időben ami megszünt létezni.
Hazaértem. Sohasem éreztem ennyire és világosan mint ott, akkor, amikor magához ölelt. Megszünt létezni körülöttünk a világ. Nem volt többé sem élet sem halál, sem múlt sem jövő, csak MOST. Határtalanul és korlátlanul, akár egy lélegzet a világmindenségben, mely a semmiből érkezik és aztán betölt mindent. 
Így telt meg az én lelkem is olyan érzésekkel, amiket nem ismertem eddig. Mintha most születtem volna, úgy csodálkoztam rá a világra. Mintha sohasem láttam volna azelőtt füvet, fát és csillagokat. Most minden új volt, egészen más, élettel telített. Beszélgetni tudtam velük és ők visszaszóltak. Éreztem a gondolataikat. Tudtam miről álmodik a tücsök a fűszál tövében, s a csillag a Tejút mélységeiben.
Igen, most nemcsak néztem, láttam is.
Így telt el az a pár nap. Ha a kis falucska utcáján végigsétáltunk, az emberek ránk mosolyogtak, a kocsmárosné bort küldött nekünk a vacsora után és legyintett, hogy nem kér érte semmit. Nem kérdezősködtek ők sem felőlünk. Hegyi emberek voltak, kevés szavúak, akik megszokták a magányt, és a hosszú teleken, amikor gyakran egészen el voltak vágva a külvilágtól, megtanulták azt is, hogy mit jelent az egymásra utaltság. Figyeltek egymásra, de mindig tudták hol van az a pont, ahonnan nem kell közelebb jönni.
Volt egy elhagyott vadászház a hegyoldalban. Gyakran mentünk fel oda, mert innen csodálatos kilátás nyilt a völgyre és a völgyben megbújó tóra. Esténként tüzet gyújtottunk, mert az éjszakák kezdtek hűvösebbek lenni, és reggel ha el nem aludtuk, innen néztük a napfelkeltét, és azt hogyan száll fel a tóról a pára.
Még mindig nem sokat tudtam róla. Annyit mondott, hogy sokat utazgat és filozófiával foglalkozik. Nem telepedett meg még sehol, és közvetlen rokonai sincsenek akik hazavárják.
Ő sem sokat kérdezett rólam. Egyszer az egyik ködösebb őszi napon, amikor először kezdtem el számolgatni magamban, hogy hány nap is van még hátra addíg, amíg vissza kell térnem, és nagyon elszomorodtam, azt kérdezte tőlem:
–  Te mi elől menekülsz?                                                                          
–  Menekülök? Miért gondolod, hogy menekülök valami elől?                
– Aki ilyen messzire eljön mindattól, amit itt civilizációnak neveznek, az biztos hogy menekül valami elől.                                                                      
–  Te is?                                                                                                      
Rám nézett, aztán elmosolyodott. Kissé szomorkásan, kicsit kesernyésen, s talán egy csöppet gunyorosan is.
–  Igen, én is.                                                                                             
–  És mi elől?                                                                                           
–  Egy emlék elől. Nagyon régen történt, de kísér azóta is.                 
–  Nagyon szomorú emlék?                                                                     
–  Egy beteljesületlen szerelem.                                                              
–  És…sikerült elmenekülnöd?                                                                
–  Nem. De nincs is már rá szügség.                                                        
Mosolygott, de most már nem volt benne semmi szomorúság. Kezébe fogta a kezem, aztán engem fogott vallatóra újra:
–   És te? Most te következel, én már vallottam.                                     
–  Én? – kérdeztem egy kissé önmagamtól is, és eszembe jutott a munkám, meg az utóbbi időben elhatalmasodott kételyeim. – Azt hiszem leginkább önmagam elől.                                                                                     
–  És, sikerült elmenekülnöd?                                                                  
–  Nem. De az az igazság, hogy most már nem is akarok.                       
Nevettünk, és olyan egyszerűnek és szépnek és tökéletesnek tűnt minden.
Aznap éjjel csodálatos, holdvilágos éjszaka volt. Sokáig fent maradtunk és én azután sem tudtam hosszú ideig elaludni. Tudtam, hogy nemsokára döntenem kell, és nem lesz könnyű a döntés. Az életem már soha többé nem lesz ugyanaz. És fogalmam sem volt, hogy merrefele induljak tovább. 
Néztem őt, ahogy aludt. Békés és nyugodt volt az arca. Csak az én lelkemben háborgott a békétlenség és a félelem. Mindig sokat adtam a nyugodtságra és a biztonságra, és szerettem a jól belátható egyenes utakat. És most itt ülök egy férfi mellett, akiről azonkívül hogy szeretem, szinte nem is tudok semmit. 
Ott ültem vele szemben, és ahogy néztem, egyszerre csak figyelmes lettem valami különös derengésre ami körbevette őt. Olyan volt mint egy glória, de nemcsak a feje körül, hanem az egész testét körbefogta, és egyre erősebb és erősebb lett. A hold éppen elbújt egy felhő mögé, a szobában mégis halvány fényt árasztott az őt körbefonó aura. Nem bírtam tovább bent maradni. Magamra kapkodtam a ruháimat és kifutottam a szeptember végi éjszakába. Azt sem tudtam merre megyek. Bokrokon és ágakon botladoztam keresztül. Az egyik ág megsebesítette a kezemet, de nem éreztem fájdalmat. A rémület ami a lelkemet szaggatta sokkal erősebb volt, mint bármilyen fizikai fájdalom.
Tudtam! Tudtam, hogy mindez túlságosan szép és tökéletes ahhoz, hogy igaz legyen. Nincs is olyan férfi, aki ennyire kitalálja az ember minden gondolatát. Már a találkozásunk is olyan különös volt. Az ahogy odajött hozzám és úgy beszélt velem, mintha már ezer éve ismert volna. És a szeme! Az a különös fény benne! De hát ki ő? Ki ő? És miért jött, hogy összezavarja az életemet és feje tetejére állítson benne mindent?! 
A reggel ott talált az egyik fa tövében. Dideregtem, de nem a hidegtől, csak a bennem kavargó tengernyi érzés és kérdés rázta a lelkem és a testem. 
Ott talált meg ő is. Mellém ült és szorossan magához ölelt. Tudta hogy már tudom. Aztán felsegített és visszavitt a házhoz. Újra megrakta a tüzet. A szikrák magasan pattogtak és éreztem amint újra átjár a meleg.
–  Honnan jöttél? – kérdeztem tőle.                                                      
–  Számít az? Egy olyan világból amit nem ismersz. Ott is vannak társaim, de az egészen más mint amilyen ez. A testünk is egészen más. Tulajdonképpen nem is test, inkább csak az a fény, amit éjszaka megláthattál. Ez amit itt látsz csak egy felvett alak. Az a test, amiben ismertél valaha.                      
–  Valaha ismertelek?                                                                                  
– Nem emlékszel rám? Pedig sokat álmodtál rólam. Gyermek-korodban amikor még nyitott volt a lelked mindenre ami innen és túl van. Álmodtál róla hogy találkozol velem. Itt ülünk majd egy elhagyott erdészházban, a semmi közepén, és olyan kérdéseket teszel fel nekem, amikre már mind tudod a választ. De nem csak erről. Emlékszel? Volt egy visszatérő álmod. Sétálsz a tengerparton, velem. Mezítláb lépünk a homokba, s a lábunkat néha meg-meg csapkodja a sós tengeri víz. Boldogok vagyunk. Te felém nyújtod a kezed, én magamhoz ölellek, és azt hisszük, hogy soha nem lesz vége.                                
–  És vége lett.                                                                                         
–  Igen. Volt még egy másik visszatérő álmod. Hatalmas hullámokról amik mindent elsodortak. És akkor már hiába nyújtottad felém a kezed. Nem tudtam rajtad segíteni, és a népünkön sem, amely mind odaveszett. Odaveszett a föld, az összes város, a kúltúránk, az emlékeink. Minden, amit olyan hosszú ideig építgettünk. Odavesztek az összes álmaink a jövőről, amit együtt szövögettünk, olyan boldogan. Annyira szerettelek! És úgy kellett elválnunk, hogy soha, soha nem lehettél az enyém. Emlékszel már? Emlékezned kell, hiszen a te lelkedbe éppen olyan mélyen beleégett mindez, mint az enyémbe.                                  
– Igen, emlékszem. Mikor ezeket álmodtam, mindig felsírtam éjszaka, és szegény anyám nem tudta mi a bajom. Hosszú időbe telt míg megnyugodtam. Emlékszem mindig azt a mesét kellett elmesélje a királyfiról és a királykisasszonyról, akik az óperenciás tengeren túl találkoznak és legyőzik a hullámokból kijövő hétfejű sárkányt, aztán boldogan élnek míg meg nem halnak…Mikor volt ez mondd? És hol? És kik voltunk mi ott?                             
– Atlantiszban, az itteni időszámítás szerint úgy 11000 évvel ezelőtt. Te hercegkisasszony voltál én pedig a trón várományosa. Királyfi és királykisasszony. De rossz korban születtünk és rossz helyen. És a hullámból kijövő hétfejű sárkány legyőzött minket.                                                                                                                     
– Tehát igaz!                                                                                          
– Igaz.                                                                                                      
Hosszú ideig nem szóltunk egy szót sem. Az emlékek megrohantak. Láttam a hosszú sétányokat, a kövekkel kirakott szökőkutakat, oszlopokat és termeket. A tengert és a parti homokot. És aztán… 
Belékapaszkodtam, a fejemet a mellébe temettem, de tudtam – most is el kell válnunk.
– Vissza kell menned, ugye?                                                                
– Igen. Az időm véges, és már nem sok az energiám.                           
– Láthatlak még… valaha?                                                                         
Én mindig itt maradok veled. Sohase hagylak el. Ott leszek az álmaidban, akárcsak te is az enyémekben. Úgy mint eddig. Nincs idő, sem tér, sem semmi ami elválasszon minket. Ezért sohase sirass engem. Éld az életed, tedd meg amit meg kell tenned, és tudd, hogy az út végén még a párhuzamosok is összefutnak egyszer. Találkozunk, – és nem válunk el soha.                            
                *          *          *          *          *          *          *          *          *
Hány év telt el azóta? Ki tudja? Nem számolom az időt. Mi értelme volna? Ami fent a csillagoknak egy pillanat, itt lent évmillióknak tűnhet. És mondható-e, hogy egyik valóság valóságosabb mint a másik?
Sokáig nagyon fájt a hiánya. Aztán egy éjszaka ültem a csupasz égbolt alatt, a lelkemben a magány végtelen érzésével és egyszer csak, mintha kinyílt volna fölöttem az ég, a csillagok mind rám mosolyogtak. Mint egy hatalmas szimfónia, úgy csendült fel a lelkemben az összetartozás fantasztikus bizonyossága. Sohasem vagy egyedül, csak akkor ha bezárod magad.
Úgy éreztem akkor, hogy ott ül mellettem és mosolyog, és boldog, hogy végre megértettem: az út végén még a párhuzamos vonalak is összefutnak egyszer.
Nem mentem vissza dolgozni az ügynökségre. Annának visszaadtam a kulcsot és elbúcsúztam. Azt mondtam nem érdekel többet a karrier és egyáltalán nem akarom olyanná formálni a jövőmet, amit itt ebben a világban sikeresnek neveznek. Bolondnak tartottak, de kit érdekelt? Belül szabad voltam és ezt nem cseréltem volna fel semmi másra. Azt tettem amit tennem kellett, és nem azt amit mások vártak el tőlem a saját boldogságom érdekében. Nem olyan könnyű ez sem, de reggel ha tükörbe nézek, legalább a saját arcom néz vissza rám, s nem az amit mások akarnak látni bennem.
Azóta is gyakran álmodom róla. Együtt futunk a parton, mezítláb a homokban, s én mindig az ő lábnyomába lépek. És amikor felébredek érzem, hogy itt van mellettem, bennem, körülöttem. Nem is ment el soha.
Az a pillanat volt az életem. A többi ráadás csupán. De az a pillanat megért mindent. Mert csak azóta élek.
Tudhatja-e azt valaki, aki még nem ült együtt önmagával legalább tíz percig a csendben, a csillagok alatt, milyen az ÉLNI? Mert amit mi csinálunk, az minden csak nem élet. Kapkodunk és rohanunk, és mindig attól félünk, hogy elmulasztunk valamit. Ezért egyszerre akarjuk felfalni az egész világot és közben, igen, valóban elmulasztunk mindent amiért érdemes élni. Álmokat, színeket és illatokat, egy nyári este langyos hűvösét az arcunkon, egy önfeledt kacagást, egy végtelenbe vesző sóhajt.
Nincsen már életünk, és nincsenek már álmaink sem. És mit ér álmok nélkül az élet? Ha nem álmodtam volna róla, akkor sohasem találkozom vele. Nem szabad lebecsülnünk az álmainkat, mert valóságteremtő hatalmuk van. És sohase álmodjunk szörnyűt, mert a valóságunk is az lesz.
A szobában csend lett. Halvány fények lejtettek táncot az asztalon, mint holmi tréfás koboldok. Olyan volt az egész, mint egy valóra vált mese. Mint egy oázis a sivatag közepén. 
–  Olvastatok már Dosztojevszkijt este, amikor az árnyak táncot járnak a holdfényben? – fordult feléjük Írisz emlékeinek mélységeiből. – Éreztétek már milyen az, amikor a tudatotok a végtelenségig kitágul és benne örvénylik az egész világmindenség? Akkor hallgassátok meg a szívdobbanásotokat és érezzétek, hogy ez a mindenség szívverése is. Ahogy Dosztojevszkij, a nagy varázsló mondta:
„Isten más világokból vette a magvakat, a földbe vetette, és elültette kertjében, s minden kikelt, ami csak kikelhetett. De minden ami kikelt, csak azáltal él, hogy érzi, más, titokzatos világokkal áll érintkezésben.”
Írisz becsukta a Dosztojevszkij kötetet. Ahogy rájuk nézett, szeme tiszta mosoly volt és melegség.
– Én ezt tanítom mindenkinek, – folytatta. – Ez a világ legcsodálatosabb tanítása. Ez az én történetem, és ez a történetem tanulsága. Soha nem vagy egyedül, csak akkor ha bezárod magad!                                                                   
Ezért hát: Álmodjatok és teremtsetek! De ne háborút és rettenetet és kétségbeesést. Teremtsetek szerelmet, fényt a sötétségben, életet a halálban. Hatalmatok van hozzá!
A szobában lassan elhalványultak a fények. Csak egy távoli kutyaugatás hallatszott valahonnan. S a félhomályban, az asztal mellett hagyott üres széken egyszer csak kirajzolódott az Égi Vándor alakja: fényből és szeretetből. Mosolygott, s ők visszamosolyogtak. Nem szóltak semmit, csak üldögéltek, ahogy régi ismerősöknél szokás. S a távolból furcsa zenefoszlányokat hozott a szél:

Néha még álmodom
Bíborszínű alkonyon.
Oly messze van titokzatos hazám.
Vissza már nem térhetek soha talán.

Egy lány is vár, s egy éjszakán
Rémülten néz le rám.
Megérti majd, hiába titkolom,
Hogy én egy más világhoz tartozom.
Nem a Földön születtem,
De ez a Föld a végzetem.
                                           Omega