Hetedik mese:
                                               Majomország Vezetői

A Kis Herceg és a Rózsa reggel tovább indult a következő jó barát felé. Ő volt a Róka. Nagy mókamester. Miután elbeszélgettek a régi szép időkről, ő is kedveskedett egy történettel a Rózsának. Mégpedig annak kimondtt kérésére egy kedves, vídám mesével.
*          *          *          *          *          *          *          *          *          
Elöljáróban is ki kell fejtenem, hogyha bárminemű hasonlóságot véltek felfedezni e történet szereplői és bizonyos ma élő személyiségek között, az csakis és kizárólag a véletlen műve. Ha van is hasonlóság, az csak abból kifolyólag lehet, hogy az emberi nem akárhogy is nézzük, a majmoktól származik. Na de hol áll már a mi fejlett világunk, ama primitív lények társadalma fölött, akikről beszélek!
Történt pedig egyszer, hogy Majomország vezetői megunva az örökös torzsalkodást, meg a végtelen parlamenti ülésszakokat, úgy döntöttek, hogy egy időre békét kötnek. Félreteszik a haragot, a pártkülönbségeket, nem kutatják tovább azt sem, hogy ki milyen mélyen nyúlt bele az államkasszába és milyen zsíros, jövedelmező csúszópénzeket nyúlt le a másik elől, – hanem mindezek helyett inkább kihirdetnek egy versenyt, aminek a díja egy csodálatos nyakék, és ezt az kapja meg, aki a legjobb viccet mondja el, és megnevetteti a három főméltóságú urat.
Ez pedig nehéz volt, mert az államelnök úr, a se nem tisztelt, se köztiszteletnek igazán nem örvendő Bogumír Izidor főméltóság, intelligens és humánus ember lévén csak a rendőrvicceket szerette, ugyanis csak azt értette meg.
A bankszféra vezetője, a zseniális pénzügyi szakember, aki mindenkinél jobban tudta, hogyan kell a legszembetűnőbb lopásokat is símán eltussolni, Kaparj Kurta Károly főméltóságú urat  pedig csak a szóviccek tudták megnevettetni, amit Bogumír sohasem értett és ebből mindig parázs vita keletkezett.
A harmadik főméltóságú pedig, az erkölcs szigorú őre, Balga Bölömbér kultusz és tárcanélküli miniszter csak a disznó vicceket kedvelte, ugyanis neki abból otthon, keszeg és szigorú asszonya mellett vajmi kevés jutott. Ezért hát mindig szeretőket tartott, csak azt nem értette senki hogy minek, hiszen tehetsége már nemigen volt hozzá. De hát a szokás hatalma! Meg az illúzió! Mit meg nem tesz a majom érte, hogy elhitesse magával, hogy Valaki!
Szegény Bölömbérnek ez lett a veszte. Ugyanis az aktuális barátnő, aki akkor éppen a szobalány volt, mikor meglátta a díjnak felajánlott nyakéket egyszerűen beleszeretett. Be is vetette hát minden eszközét ami csak a rendelkezésére állt, hogy elérje Bölömbérnél, hogy ő legyen a nyertes és a nyakék boldog tulajdonosa.
Bölömbér pedig bármilyen hatalmas úr is volt, varázsló azért nem. Hiába nevetett ő kettő helyett is az idióta szóvicceken meg a „lerágott csont” rendőr történeteken, a másik két úr csak annál mérgesebb lett tőle. Így hát a nyakék nem lett a csinos fenekű szobalányé, aki ezt a békát nem bírta lenyelni, s dühében bosszút esküdött. Elment egy jó hírű boszorkánynőhöz, aki mindenféle mesterkedést vígan űzött, – hivatalosan titokban, de valójában mindenki szeme láttára, (mi tagadás, volt is mit aprítania a tejbe) – és elvarázsoltatta a három nagyurat.
A varázslás pedig abból állt, hogy időben előrébb lökték őket jó pár száz évet, vagyis egészen a mi korunkig.
De képzeljétek el szegényeket, amint ott állnak, egy forgalmas utca kellős közepén, megfosztva minden címüktől és rangjuktól! Nagyon szomorú látványt nyújtottak, én mondom.
Mert hát mi tesz úrrá egy urat? Természetesen a pénz, a hivatal, na és a talpnyalók gyülekezete. Na de mi marad belőlük ha mindezektől megfosztják őket? Hová tűnik a nimbusz?
Jobb is nem beszélni róla!
Bogumír Izidor hosszú mancsaival erőteljesen kaparta a fejét, amit a gondolkodás serkentése végett szokott művelni, mikor éppen nem jut az eszébe semmi, és megpróbált volna utasításokat adni a pénzügy és kultusz nélküli minisztereknek, de azok rendes szokás szerint rá sem hederítettek. Eléggé megviselte őket az amit láttak. Körülöttük csupasz majmok gyülekezete, kik szőrtelenségük szégyenét holmi tili-tarka ruhákkal fedik, és mindamellett ujjal mutogatnak rájuk. Rájuk, akiknek még a nagyapjuk, sőt egy is csalással még a szépapjuk is igazi kékvérű majom volt! Micsoda világ!
De méltatlankodásra nem sok idejük maradt. Újabb csupasz ruhás majmok jöttek nagy villogó tetejü járművel és főméltóság ide, kékvérüség oda, betuszkolták őket a kocsiba és elvitték egyenest az – állatkertbe.
Micsoda szégyen! Bogumír, Kurta és Bölömbér rács mögé kerültek, egy hiúz pár és egy szomorú szemű lajhár társaságába. A lajhárral nem sokat lehetett beszélni, mert az egész nap fejjel lefele csüngve aludt, a hiúzok pedig éppen mézesheteiket élték és nem sokat törődtek a szomszédságukba került nagyurakkal.
Így hát maradtak az emberek, akik naphosszat bámulták a különös fajtájú majom-triót, meg a még ennél is rosszabb biológusok, akik egyfolytában holmi vizsgálatokat végeztek rajtuk, meg sem kérve a beleegyezésüket.
A három főúr idegei ennyi borzalom átélése után egészen kikészültek. Bogumír Izidor miniszterelnök úr Kaparj Kurta pénzügyminisztert vádolta, mondván hogy biztos megint valami számítási hibát vétett, azért kerülhettek ide. Hiába bizonygatta Kurta, hogy ő csak pénzt számol, idővel nem kereskedik. A parázs vitában már majdnem a tettlegességig jutottak, de mielőtt még egymás fejéről kezdték volna letépdesni a szőrt, figyelmesek lettek Balga  Bölömbérre, aki nagyon gyanúsan hallgatott ott a sarokban. Kérdőre vonták, hogy tud-e valamit amit ők nem? Így Bölömbér kénytelen volt bevallani a titkot a kis szobalánnyal, meg a fenyegetést, amit e furcsa időutazás előtt vágott a fejéhez.
A két főúr dühe most már Bölömbér ellen fordult, és bizonyára meg nem ússza egy kiadós bundatépés nélkül, ha nem jön el épp az etetés ideje. A gyomor pedig nagy úr! És bármilyen rossz is volt a koszt a megszokotthoz képest, azért ezen a téren mindhárman becsülettel helyt álltak.
És talán máig is ott ülnének az állatkert rácsai között, ha meg nem történik a csoda, ami oly sokszor menti meg a bajba jutott vándorokat. Az utazók védőszentje megkönyörült rajtuk és segítségükre sietett. Eme segítség pedig abból állt, hogy az egyik csupasz majom a bámészkodók közül kiejtette a zsebéből a mobiltelefonját, ami becsúszott a rácsok közé. Kaparj Kurta, (hiszen ő értett az ilyesmihez a legjobban) gyorsan lecsapott rá és elrejtette.
Alig várták, hogy este legyen. Amikor a bámészkodók hada elszéledt a ketrec elől, gyorsan felhívták a... – Természetes, hogy Majomországban is volt mobiltelefon! Hogy is bírták volna ki nélküle? – Szóval felhívták a méregkeverő szobalányt és ünnepélyesen megfogadták, hogy bármilyen sületlen viccet is mond, ők mind a hárman nevetni fognak rajta, csak szabadítsa ki őket innen.
Így is lett. Másnapra a ketrec üres volt. Majomországban pedig eldőlt a díj sorsa. Bogumír Izidor miniszterelnök úr pedig legendákat mesélt a csodálatos huszonegyedik századról, ahol egész napos fogadásokat tartottak az ő tiszteletükre, és csak úgy tolongott a sok érdeklődő, hogy láthassa Majomország urait.
Azért vigyázzatok ha állatkertbe mentek! Hátha valamelyik ketrec mögül Bogumír és társai néznek vissza rátok?! Gondoljátok meg jól, hogy viselkedtek velük, mert hát ki tudja…Varázslónők itt is vannak. És vannak állatkertjeik nekik is.